Maják do kapsy
 
Světlo blízkosti je šestou knížkou Jany Sieberové. Přestože spojovacím motivem všech jejích knih jsou příběhy z Domácího hospice Duha, Světlo blízkosti představuje něco nového. Nejen svou červenou obálkou, ale především způsobem, jakým skládá jednotlivé lidské příběhy do jednoho velkého vyznání o životě. Číst Světlo blízkosti je jako skládat životní puzzle. S každou kapitolou před vámi zapadne na své místo další dílek skládačky a na konci se před vámi otevře obraz neobyčejně moudrého a hlubokého lidského vyznání. Pro mě osobně je tato kniha ze všeho nejvíc jako takový maják do kapsy – malé, ale neuvěřitelně zářivé světlo. Ne oslepující, ale uklidňující. Takové, které si člověk může vzít s sebou do rozbouřených vod života, když zrovna prochází bouří a neví, kam dál.
Autorka se s obrovskou citlivostí a pokorou dotýká témat, kterým se lidé často vyhýbají – těžkých traumat, odcházení blízkých, rodinných krizí a paralyzující bolesti z neodpuštění. Některé prožila sama, jiné zažila u druhých ve své hospicové praxi. Další jí svěřili přátelé nebo studenti během jejích četných přednášek. Autorka tak odhaluje jedno z velkých tajemství života: nejsilnější momenty přicházejí často tam, kde lidský rozum selhává. Kde slova nestačí, autorka otevírá prostor pro ticho, pochopení a víru v Boha jako tichého Uzdravovatele, který se lidské bolesti nelekne, ale vstupuje do ní s námi.
Co je ale na knize nejkrásnější, je její absolutní lidskost a rovnováha mezi hloubkou a humorem. Světlo blízkosti není drama, ani učebnice. Autorka nementoruje. Dokáže těžké pasáže proložit neuvěřitelně vtipnými historkami – jako když v únoru přelézá plot zavřené plovárny Dachovy u Hořic a kolemjdoucí se jí ptá, zda k hospicové službě potřebuje ještě další adrenalin.
Celé toto životní vyznání pak vrcholí nádhernou a dojemnou kapitolou o návratu ke kořenům do rodného Křince. Autorka se s odstupem času a s pokorou zkušeností života ohlíží zpět, odpouští rodičům i své vlastní mladické vzpurnosti a nachází ten nejčistší smysl slova „doma“. Knížka Světlo blízkosti nám ani jednou neřekne: musíte ve svém životě to, či ono. A přesto nás učí žít přítomně, radovat se z maličkostí, nespěchat a hlavně přijmout sami sebe i se všemi chybami, které k životu patří.
Je to hluboké, očistné a nesmírně osvobozující čtení. A stejně jako maják neodstraní bouři, ale pomůže najít správný směr, ani tato kniha nenabízí jednoduché odpovědi. Nabízí něco cennějšího – světlo, které člověka provází, dokud znovu nenajde pevnou půdu pod nohama.
 
Jakub Holman